Імміграція до Словаччини з точки зору іноземця: робітники вітаються, лікарі в шоці
Я вже деякий час займаюся питаннями охорони здоров'я. Переповнені відділення швидкої допомоги або довжелезні черги біля кабінету лікаря - неприємні явища життя, з якими стикався, напевно, кожен житель Словаччини. Тож дивно, що в той час як умови найму робітників на автомобільні та інші заводи полегшуються, держава вставляє палиці в колеса кваліфікованим іноземним робітникам з медичною освітою.
Термінові візити в лікарню в Крамарах із хворими дітьми - справжнє жахіття, і я намагаюся зрозуміти, чому так відбувається і як це можна вирішити. Охорона здоров'я в Росії завжди була в центрі уваги і предметом гордості суспільства, хоча, звичайно, далеко не завжди. Але я вважаю, що ми повинні прагнути до цього і не бути байдужими, адже наше здоров'я і здоров'я наших дітей - це найголовніше.
Еміграція лікарів за кордон у пошуках кращої зарплати, відсутність інтересу до вивчення медичних спеціальностей і недостатній освітній потенціал спричиняють серйозну проблему нестачі медичних працівників у Словаччині. Простіше кажучи, я можу назвати це "попитом". У своїй роботі я зустрічаю досить велику кількість дипломованих лікарів з України та Росії, які зацікавлені приїхати в Словаччину на роботу, і часто це "готові" люди, фахівці з досвідом роботи в даній галузі та схожим мовним фоном. Я буду називати це "частковою пропозицією".
Звісно, нам також необхідно працювати з фактором "Повна пропозиція", що означає, що ми маємо створити умови, не тільки фінансові, а й умови праці, для повернення словацьких лікарів на батьківщину і, звісно, відповідні умови для майбутніх і нинішніх лікарів. Однак чому б також не скористатися тим, що пропонує нам зараз світ можливостей, щоб хоча б частково створити баланс, про який просять пацієнти? У сусідніх Чехії та Польщі лікарі мають можливість швидко подолати мовний бар'єр у мовних школах, з яких вони можуть обирати, а у співпраці з лікарнями мають змогу добре підготуватися до додаткових і спеціалізованих іспитів. У Словаччині наша мовна школа iCan хоче забезпечити мовну підготовку випускників медичних вишів із третіх країн, але вона марно шукає співпраці з університетами. Тому мене вражає заява прес-секретаря Міністерства охорони здоров'я: "Досвід університетів на сьогоднішній день показав, що основною причиною низького відсотка успішного складання додаткового іспиту є недооцінка підготовки до додаткового іспиту, а також недостатнє знання державної мови, в той час як однією з основних умов для здійснення медичної професії іноземцями є знання державної мови в обсязі, необхідному для здійснення медичної професії". Добре сказано, але чи дали ви можливість цим лікарям пройти навчання? Чи були організовані навчальні курси та оголошені програми навчання? А якщо мовні школи звернулися до вас по допомогу, чи готові ви були співпрацювати?
Я також знаю думку, що з України приїжджає мало кваліфікованих лікарів, і тому ними нехтують. Саме тому я вважаю за необхідне ознайомити вас із конкретним випадком педіатра з Донецька. Вона приїхала до Словаччини 2015 року зі своїми двома дітьми та чоловіком, невдовзі після того, як Росія анексувала Кримський півострів. Це висококваліфікований фахівець, якого я, як мати, була б рада бачити як педіатра для своїх дітей. Вона та її сім'я хотіли почати нове життя у Словаччині, подалі від війни, у безпеці для своєї родини. За професією вона педіатр, що спеціалізується на інфекційних захворюваннях у дітей, яка практикувала понад 25 років до свого від'їзду, востаннє прямо в центрі Донецько-Луганського збройного конфлікту. Крім цієї практики, вона багато років працювала шанованим викладачем післядипломної медичної освіти в українських медичних університетах.
Незважаючи на те, що їй та її сім'ї було дуже важко залишати рідну країну, всіх родичів, друзів та колег, вона та її чоловік прийняли це життєве рішення в надії на краще та безпечніше життя для них і особливо для їхніх дітей та обрали Словаччину. Це не поодинокий випадок від'їзду лікарів із Донецька та Луганська, і я знаю більше таких випадків. Мало хто боровся так завзято, як вона, за можливість займатися своєю професією в Словаччині, і все ж таки її зусилля закінчилися невдачею. Після року складного адміністративного процесу їй було відмовлено. Однак у Чехії вона отримала дозвіл без жодних проблем! Вона хвалить підхід до нострифікації освіти, простоту процедур, наявність підручників для підготовки до екзамену та загалом чітку та функціональну систему.
Таким чином, Словаччина втратила педіатра, і я дуже засмучена цим. Близько року тому наш педіатр пішов на пенсію і протягом кількох місяців я марно шукала заміну для своїх дітей і, на жаль, безуспішно. У результаті ми потрапили до найбільшої мережі поліклінік у країні, де наш педіатр змінився вже втретє за цей короткий час... Мабуть, їх там також не вистачає.
Чи такий стан справ є наслідком байдужості до вирішення проблем у Словаччині чи переважає думка, що лікарі з України неякісні і нам вони не потрібні? Чому ми відчиняємо двері для робітників з України та не пускаємо фахівців, хоча вони нам дуже потрібні? Зрештою, все, що нам потрібно, це небагато допомоги від зацікавлених установ і, насамперед, політична воля, щоб це спрацювало та щоб на нашу територію приїжджали не лише іноземці з неповною освітою, а й професіонали, які покращать загальну якість життя. Сусідні країни давно це зрозуміли.
Актуальні статті Олени Куротової також доступні на сайті dennikn.sk